Autonomia si constitułionalismul în dezbaterile privind unificarea Bisericii Ortodoxe Române (1919-1925) - BRUSANOWSKI, Paul (Presa Universitară Clujeană, 2020)
Actul de la 1 Decembrie 1918, care consfinŃea unirea Transilvaniei cu România, a deschis o nouă etapă în viaŃa noului stat naŃional, în dezvoltarea sa social-economică, în creaŃia culturală, în afirmarea si schimbul internaŃional de valori materiale si spirituale. Dar pe lângă înnoirile de structură în viaŃa politică, economică, socială si economică, cu o serie de reforme democratice, au avut loc schimbări profunde si în viaŃa Bisericii Ortodoxe Române. Prima îndatorire care revenea Bisericii în noua situaŃie politică a fost aceea a organizării ei unitare, sub conducerea Sfântului Sinod din Bucuresti, act necesar atât Bisericii, cât si noului stat naŃional. De fapt, Marea Unire a cuprins în acelasi cadru statal trei Biserici autocefale (Biserica Ortodoxă din Vechea Românie, Mitropolia Transilvaniei si Mitropolia Bucovinei), precum si o eparhie din Biserica Ortodoxă Rusă, anume Arhiepiscopia Chisinăului. Unificarea s-a impus datorită faptului că modul de organizare si de conducere bisericească în aceste Biserici din provinciile istorice ale Ńării a fost cu totul diferit. În Biserica din Vechea Românie a existat o dependenŃă sau o subordonare aproape totală faŃă de stat, ceea ce a avut ca urmare faptul că viaŃa bisericească, asemenea celei politice, a fost într-o permanentă instabilitate si frământare.