PENTARHIA – ΠΕΝΤΑΡΧΙΑΣ, Vol. II/3 - MĂLINAȘ, Ioan Marin (2014)
Biserica este o instituţie divino-umană, pregătită din veşnicie ca instrument de actualizare amântuirii în istorie, instaurată în ziua Rusaliilor şi condusă de Domnul Isus Hristos, şi de atunci,mereu însufleţită de Spiritul Sfânt. Fiind şi o instituţie omenească, este o prezenţă socială în istorie,de aceea, din necesitate, ceea ce a fost revelat de Dumnezeu şi instaurat prin sacramentulhirotonirii (care în timpurile apostolice instaurează prima ierarhie şi comunităţi sufragane învirtutea transmiterii apostolicităţii), a suferit un proces continuu de adaptare legislativă, înconcordanţă cu situaţiile particulare din istoria bisericii. Este regula care a stabilit „ordineaprecedenţei” între patriarhi, Roma şi Papa deţinând primatul de onoare „primum inter pares”, fiindurmat de patriarhii Constantinopolului, Alexandriei, Antiohiei şi Ierusalimului. După schisma dinanul 1054, Răsăritul creştin şi-a adaptat legislaţia canonică în mod diferit faţă de Biserica Romană,vorbindu-se uneori despre o „tetrarhie” care a funcţionat până în secolul al XIX-lea, când apar„autocefaliile” şi ulterior, în secolul XX, patriarhiile naţionale. Dar şi „tetrarhia” a trecut prinnumeroase adaptări canonice, mai ales după căderea Constantinopolului sub turci şi ridicareaMoscovei ca centru de coagulare a lumii slave-bizantine, cu pretenţii de patriarhat şi de „a treiaRomă”. Spre deosebire de Bisericile Răsăritene, divizate şi supuse presiunilor venite din parteaImperiului Otoman şi ambiţiilor Moscovei, Apusul creştin a cunoscut o evoluţie canonică pe fondulconsolidării unităţii culturale a Europei Occidentale şi a comuniunii Bisericilor locale cu Papa,semnul vizibil al unităţii creştinilor, după modelul colegiului Apostolilor reunit în jurul SfântuluiPetru. De aici şi o evoluţie canonică diferită în cadrul Bisericii creştine, un proces istoric carereflectă din plin diferite situaţii şi nuanţări eclesiologice prezente de-a lungul timpului.