Particularitățile dezvoltării competenței de comunicare didactică în contextul situațiilor de învățare. Ediție revizuită și adăugită - VLĂDESCU, Ionuţ (2019)
În secolul al XXI-lea, întregul univers cultural începe să graviteze în jurulcomunicării, mai precis, în jurul discursului. Se poate vorbi de o reducere generalizatăla discurs: ştiinţa a devenit un discurs riguros şi sistematic; arta a devenit un discursfigurat; filosofia a devenit o analiză a discursului.În acest sens C. Sălăvăstru în „Raţionalitate şi discurs. Perspective logicosemioticeasupra retoricii”, descrie acest peisaj teoretic, intelectual şi cultural astfel:Neîndoielnic, secolul nostru este dominat de această „tiranie” a logosului, de putereaimensă a discursivităţii, putere în care regăsim, deopotrivă, şi marile virtuţi alelimbajului, dar şi marile vicii ale lui. Este acesta motivul pentru care investigaţialimbajului este una dintre cele mai acaparatoare în cultura contemporană.În studiile care abordează direct sau tangenţial problematica eşecului încomunicare, se utilizează în mod curent termenii de obstacol comunicaţional,distorsiune sau perturbaţie în comunicare. Aceşti termeni însumează în fapt oricecategorie de factori perturbatori, care prin impactul produs asupra comunicăriidetermină manifestarea unor dificultăţi în realizarea eficientă a acesteia, fără a serealiza o distincţie clară a acestora, sensul termenilor „barieră” şi „blocaj” încomunicare fiind adeseori suprapus.