Studii de Teatru şi Film. Volumul V. Regizori, dramaturgi, compozitori - RUNCAN, Miruna; MĂNUȚIU, Mihai (2020)
Postmodernismul teatral românesc – presupunând că așa ceva există ca atare, adicăo atitudine estetică dotată cu conștiință de sine, intențional acoperită și manifestă –n‐a avut cu adevărat parte de un spațiu și de un timp de dezbatere, coagulant. Cași modernitatea la care facem adesea referiri, fără s‐o fi studiat îndeajuns și avândprea puține texte de încredere care s‐o descrie și analizeze, tardo‐modernitateateatrală suferă cronic de lipsa unui aparat consistent, istoric și estetic, critic și sintetic.Spre deosebire de spațiul literaturii (proză, poezie, eseu, teorie literară), sau alplasticii, direcțiile „postmoderne” în teatrul care se practică, de decenii bune, pescenele noastre sunt sesizabile aproape exclusiv în coada de cometă a celorlaltepractici culturale și, ce e cel mai vizibil, nu au o energie polemică‐definitorie. Au,adică, un soi de afazie identitară, rămânând undeva în zona variațiunilor stilistice;iar asta nu e vina artiștilor ci, aș îndrăzni să spun, a unei copleșitoare părți a lumiicritice și academice din proximitatea fenomenului teatral, prea puțin interesată săreflecteze cu temeinicie asupra devenirii teatrului nostru.